Optagelserne i huset, hvor Anne Frank skrev dagbogen, -
- blev muliggjort takket være Amsterdams bystyre.
Hr. Frank.
Hr. Frank?
Kraler.
Hr. Kraler.
Miep.
- Mine kære venner. - Hvor er det godt at se jer.
Vi hørte ikke noget.
- Jeg er alene. - Kom hjem til os og hvil Dem.
- De skal bo hos os. - Jeg kan ikke blive i Amsterdam.
Hr. Frank, det er jo Deres hus.
- Amsterdam er Deres hjem. - Der er for mange minder.
De er overalt, Miep.
Selv det at se dig og hr. Kraler.
Jeg burde ikke tale sådan, efter alt det, I har gjort.
Vi ville gøre det igen.
Alt er væk. Bogen ...
De tog alt, bortset fra nogle papirer.
Vi har gemt Deres breve og papirer.
Vær venlig at brænde dem. Brænd det hele.
Jeg sagde til hende, at jeg ville finde bogen, hvis jeg kom hjem.
Annes dagbog? Den ligger, hvor hun efterlod den.
"9. juli 1942."
1942. Er det virkelig muligt, at det kun er tre år siden?
"Kære dagbog, da vi to skal være gode venner, -
- vil jeg fortælle dig alt om mig selv."
Jeg hedder Anne Frank, og jeg er 13 år.
Jeg er født i Tyskland, men min familie er jødisk, -
- så vi udvandrede til Holland, da Hitler kom til magten.
Det gik os godt, indtil krigen kom, og tyskerne besatte landet.
Så blev det meget slemt for jøderne.
Man måtte ikke dit, og man måtte ikke dat.
Vi skulle have en gul stjerne på. Jeg måtte aflevere min cykel.
Jeg måtte ikke gå i en hollandsk skole, ikke gå i biografen, -
- ikke køre i en bil eller med sporvognen.
Og en million andre ting.
Men alligevel formåede vi børn at more os.
I morges vækkede far mig kl. 5.
Jeg skulle klæde mig på i en fart.
Vi skulle gå underjorden.
Jeg skulle tage masser af tøj på.
Det ville vække mistanke, hvis vi slæbte kufferter med.
Vi skulle forsvinde, som dug fra solen.
Mit liv er et stort eventyr.
Tre af fars bekendte skulle med.
Vi havde aldrig mødt dem før.
- Der er sket dem noget. - De skal gå 5 km.
De er sikkert blevet arresteret.
- Hold op med det. - Mor. Far.
- Her er vi. - Der ser du.
- Van Daan. - Goddag, hr. Frank.
Peter. Der var for meget politi. Vi måtte tage en omvej.
Har du præsenteret dig? Min datter Anne, min kone Edith.
- Margot. Hr. og fru Van Daan. - Og det er vores søn, Peter.
Nu må vi hellere tage lidt af vores tøj af.
- Godmorgen. - Morgen, hr. Kraler.
Morgen, hr. Frank.
I er her alle. Det er godt. Vi havde håbet at skabe lidt orden.
Det skal De ikke tænke på. Vi har tid nok til at indrette os.
Jeg har smurt nogle madder. Dåsemaden står her.
Jeg skaffer rationeringskort i eftermiddag.
Hvis de ser vores navn, ved de jo, at vi er her.
Bare rolig, det bliver ikke med jeres navn på.
- Far! Vestre Kirketårn! - Anne! Nej!
Ikke røre ved gardinet. lngen må røre ved gardinerne. Dag eller nat.
Hvis nogen på gaden ser det, -
- er vi fortabte. Husk, ikke bare vores liv står på spil, -
- men også Mieps og hr. Kralers.
I har 13 minutter til at indrette jer.
Miep eller jeg kommer hver dag med mad og nyheder.
Kom, Miep.
Farvel så længe.
Hvordan kan vi takke Dem?
Jeg havde aldrig forestillet mig, at en mand som hr. Frank -
- ville være tvunget til skjule sig. Når man tænker over det ...
- Farvel. - Tak, hr. Kraler.
Farvel.
- Anne! - Jeg har tre lag mere på.
Undskyld, hr. Frank. Hvad mente de med de 13 minutter?
Derefter kommer arbejderne.
Mens de er i huset, skal vi være helt stille.
Alt kan høres dernede. lkke kun på kontorerne, også i værkstedet.
De kommer kl. 8.30 og går ca. kl. 17.30.
For at være helt sikre -
- må vi kun røre os, hvis det er absolut nødvendigt.
Og kun på strømpefødder. Vi må kun hviske, og ikke tappe vand.
Vi kan ikke bruge vasken og desværre heller ikke wc'et.
Rørene går igennem værkstedet. Affald må aldrig ...
Affald må ikke smides ud. Ikke én kartoffelskræl.
Vi brænder alt i brændeovnen om aftenen.
Sådan skal vi leve, indtil det er forbi, hvis vi skal overleve.
Indtil det er forbi ...
Efter kl. 18 kan vi gå omkring, snakke, le, -
- spise, læse og spille spil. Ligesom derhjemme.
Nu er det nok bedst, at vi går op på værelserne -
- og kommer på plads inden kl. 8. Hr. og fru Van Daan, ovenpå.
Der er desværre ikke plads til Peter, men han er hernede.
- Hvor skal jeg være? - Du skal være derinde med Margot.
Undskyld, hr. Frank ...
- Hvor sover De og Deres kone? - Dette er vores soveværelse.
Nej, lad os sove hernede.
Jeg har tænkt over det. Dette er den bedste måde at gøre det på.
Edith? Hvil dig nu lidt.
Du har ikke lukket et øje i nat. Gå ind på pigernes værelse.
- Hvad med Anne? - Jeg er frisk. Jeg hjælper far.
Denne vej, fru Van Daan.
Undskyld ...
Denne vej.
- Hr. Frank? - Peter.
Har jeg tid til at hente vand til katten?
Så skal du skynde dig. Du har fem minutter.
Han kan ikke undvære den kat.
Jeg vidste ikke, du havde kat. Jeg elsker katte. Hvad hedder den?
- Mouschi. - Er det en han eller en hun?
- En han. Han kan ikke lide fremmede. - Så må jeg ikke være en fremmed.
Er den kastreret? Få det hellere gjort, så den ikke slås så meget.
Sikke en sød kat.
- Hvor går du i skole? - Det jødiske gymnasium.
- Der går Margot og jeg også. - Jeg ved det.
- Jeg har aldrig set dig. - Jeg har set dig indimellem.
- Hvorfor kom du aldrig hen til mig? - Jeg er lidt af en ensom ulv.
Det kan du ikke være her.
Hvad mon vores venner siger, når vi ikke møder op i dag?
Jeg havde aftalt med Sanne ... Kender du Sanne de Vries?
- Næ. - Hun er min bedste veninde.
Hun er tynd, ligesom mig. De råber altid:
"Anne og Sanne, de tynde bananer."
- Du har taget stjernen af. - Nemlig.
Det må du ikke. De arresterer dig, hvis du går ud uden stjerne.
Hvem skal ud?
- Hjælp mig dog. - Jeg hjælper da.
- Hvad vil du gøre med den? - Brænde den.
Mærkeligt. Jeg tror ikke, jeg kunne brænde min.
Jeg ved ikke hvorfor.
- De tvinger en til at gå med den. - Jeg ved det godt.
Men det er trods alt Davidsstjernen.
Annele? Klokken er næsten 8.
- Vil du ikke sidde hos os? - Nej tak. Det går fint.
Glem ikke at tage dine sko af.
Peter ...
- Det er rart at have dig hos os. - Ja, hr. Frank.
Vi ses senere.
Vidste du, at han går i den samme skole ...
Det er en trøst, at hr. Kraler og hans sekretær er nedenunder.
"Vores beskyttere" kalder vi dem.
Jeg spurgte far, hvad der ville ske dem, hvis vi blev opdaget.
Far sagde, at de ville lide samme skæbne som os.
Vi bor over en gammel krydderifabrik.
Der dufter af krydderier i hele ejendommen.
Jeg læste To Byer færdig den første dag.
"Det er en meget, meget bedre ting, jeg gør, -
- end jeg har gjort."
"Jeg tager til et langt bedre hvilested, end jeg har kendt."
Slut.
Det var den sørgeligste bog, jeg nogensinde har læst.
Det er os. Miep og Kraler.
Godaften.
Godaften, Annele.
Hr. Frank? Her er æsken, De bad om.
Kære venner, I har været så stille.
- Jeg troede, l var gået. - I skulle have set mig.
Jeg har hverken snakket eller rørt mig hele dagen.
Det skulle de vide i skolen.
Mouschi!
Peter!
Mouschi!
Annie!
- Annele! - Jeg advarer dig, Peter.
Vær nu stille! Margot!
- Hvad er det? - I behøver ikke at hviske.
- Der er du. - Han er en rigtig pæn kat.
- Tak. - Selv tak.
Annele? Æsken derovre, gider du åbne den?
Ved du, hvordan jeg vil se på det her? Som et pensionat.
Et meget underligt pensionat. Mine filmstjerner!
Jeg undrede mig over, hvor de var.
Og dronning Wilhelmina. Det var dejligt.
Der er mere. Kom så, led videre.
En dagbog. Jeg har aldrig ejet en dagbog.
Og jeg har altid ønsket mig en.
En blyant? Jeg henter en nedenunder.
- Nej! - Der er jo ingen.
Det er lige meget. Du må aldrig gå ud ad den dør.
Aldrig. Det er ikke sikkert.
- Jeg forstår. - Det er svært.
Men husk, at hverken mure eller låse kan spærre dine tanker inde.
Og mellem os sagt, -
- så er der fordele ved at være her.
Husker du skænderiet med din mor om galocher?
Du sagde, du hellere ville dø end at gå med galocher.
Men det endte med, at du tog dem på.
Her behøver du aldrig at gå med galocher.
Er det ikke godt? Og klaveret.
Du behøver ikke at øve. Du får et dejligt liv her.
Det er en underlig idé, at jeg skal føre dagbog.
Ikke kun fordi jeg aldrig har prøvet, men også -
- fordi jeg mener, at hverken jeg eller andre -
- vil være interesserede i en 13-årig skolepiges bekendelser.
Men hvad betyder det?
Jeg vil skrive. Men endnu mere ønsker jeg -
- at ytre alle mulige ting, -
- som ligger skjult dybt inde i mit hjerte.
Først bør jeg nok beskrive, hvordan det er at gå under jorden.
Men det ved jeg faktisk ikke endnu.
Jeg ved kun, at det er underligt aldrig at kunne gå udenfor.
Aldrig indånde frisk luft. Aldrig løbe, hoppe og skrige.
Onsdag den 23. september 1942.
Der er godt nyt om krigen. Stalingrad holder stand.
Den russiske offensiv ved Moskva fortsætter.
Den sidste arbejder er gået.
Jeg er den første, der skal på wc.
- Margot, undervisningen er slut. - Hvor er mine sko?
- Har du set mine sko? - Hvilke sko?
Det kommer du til at fortryde.
- Bare vent. - Jeg venter.
- Hold op! Peter! - Annie! Peter!
- Hvor skal du hen? - Give Mouschi aftensmad.
- Peter! - Søde Annie ...
Du skal ikke lege sådan med Peter. Det er upassende.
Hvem vil være passende? Jeg vil ikke.
Når jeg endelig taler til dig som en voksen, bliver du sur.
Jeg vil bare have det sjovt.
Jeg ved ikke, hvad der er galt med drengen.
Giv ham tid. Han er ikke vant til piger.
Er to måneder ikke tid nok? Det er jo til at græde over.
Og hvad med Miep? Hun er altid så præcis.
- Dans med mig, Margot. - Jeg skal lave flere lektier.
På den måde har vi glemt, hvordan man danser, når vi kommer ud.
- Hvor er Peter? - Hvad tror du? Hos katten.
Han har ikke lavet sine lektier, vel?
- Peter. Peter! - Hvad er der nu?
- Din mor siger, du skal komme ud. - Jeg er ved at fodre Mouschi.
Din far siger, du spilder din tid på den kat.
- Jeg har ikke set ham siden frokost. - Jeg siger det bare.
- Jeg giver ham mad. - Du holder dig væk. Jeg mener det.
Hvad er det for en måde at tale til din veninde på?
Mor, jeg har spurgt dig. Vil du godt lade være med at sige det?
Se, han rødmer. Han rødmer.
Vel gør jeg ej.
- Lad mig være. - Du behøver ikke at skamme dig.
- En veninde er ikke en skam. - Det er vanvid. Hun er 13!
Du er 16, det er perfekt. Din far er 10 år ældre end mig.
Pas på, hr. Frank. Hvis krigen varer ved, bliver vi familie.
- Mazel tov. - Jeg har ikke set katten i timevis.
Jeg er ved at give Mouschi mad. Lille Mouschi.
Jeg kan ikke leve uden min elskede Mouschi.
Din vidunderlige missekat.
- Så er det nok, frk. Jap-Jap. - Hvad?
Frk. Jap-Jap! Du snakker så meget, at de kalder dig frk. Jap-Jap.
Du er den mest utålelige fyr, jeg nogensinde har mødt!
Jap!
Søde Annie, du koger jo.
Du er helt varm. Har du det godt?
Du har vel ikke feber?
Du ved, at vi ikke kan tilkalde en læge.
Der er kun et at gøre. Se godt efter. Man må tage sygdommen i opløbet.
- Vis mig din tunge. - Det er latterligt, mor.
Nu ikke så barnagtig. Vis mig din tunge.
- Otto? - Du hørte, hvad mor sagde.
Åbn munden.
- Jap. - Annie!
Otto!
Du fejler ikke noget.
Anne fejler ikke noget, som en tur på cykel -
- eller et besøg hos Sanne de Vries ikke kan kurere.
Er det ikke rigtigt, Anne?
Jeg ville ønske, at Peter var en pige.
Så havde jeg en at snakke med.
Hvorfor skulle jeg spærres inde med ham, af alle drenge i verden?
- Er der nogen? - Miep måske?
- Mærkeligt, at vi ikke hører noget. - Måske er hun blevet såret.
Jeg håber, hun kommer snart. Jeg bliver sindssyg uden cigaretter.
Anne, du får "fremragende" i historie i dag og "meget godt" i latin.
- Hvad med algebra? - Der må jeg tilstå ...
Indtil nu var jeg foran dig i algebra.
I dag indhentede du mig. Vi lader Margot rette det.
- Er algebra ikke modbydeligt? - Jo.
- Hvordan var jeg? - Fremragende, naturligvis.
Din franske stil var fantastisk.
- Må jeg prøve den, fru Van Daan? - Nej.
Jo, det er i orden. Men vær forsigtig.
Jeg fik frakken af min far året inden han døde.
Han har altid kun købt det bedste til mig.
Havde De mange kærester, før De blev gift?
Det er et personligt spørgsmål. Det er uhøfligt.
Det gør ikke noget. Der var et mylder af drenge hjemme hos os.
- Da jeg var en ung pige ... - Åh nej, ikke igen!
Hold kæft!
En sommer havde vi et stort hus i Hilversum.
Drengene ...
Drengene kom myldrende, som bier omkring honningkrukken.
Da jeg var 17 ...
Nederdelene var korte dengang, og jeg havde flotte ben.
Det har jeg stadig. Jeg er ikke så smuk længere, -
- men jeg har stadig mine ben. Hvad siger De, hr. Frank?
- Så er det godt. Vi kan se dem. - Jeg spurgte hr. Frank.
- Mor, altså! - Er du også flov?
Hør her: Jeg håber, pigen, du gifter dig med, har lige så gode ben.
Annele, min far var urolig for alle de mange drenge.
Og han plejede at sige: "Hvis en af dem er fræk, så skal du bare sige:
"'Husk på, min herre, at jeg er en dame."'
Hvad er det for noget at sige? Hun skriver det jo i sin dagbog.
Hvad så? Det er jo sandheden.
- Er du ikke færdig endnu? - Nej.
- Den store tænker ... - Lad ham være.
- Jeg er en tåbe. Jeg er håbløs. - Det må du ikke sige.
Du har ikke nogen til at hjælpe dig, som far hjælper os.
Men hvis jeg ... vi kan hjælpe ...
Nå, Peter? Vil du studere med os?
- Skal vi have en blandet skole? - Ja tak.
Hr. Frank, De er en engel.
Hvorfor har jeg ikke mødt Dem, før jeg mødte ham der?
Det er nok bedst, hvis du går op for at arbejde, Peter. Undskyld mig.
Lyt til hr. Frank, Peter. Han er en højt uddannet mand.
Klokken er over 8. Hvor bliver de af?
- De kommer, bare rolig. - Jeg ved, at der er noget galt.
- Skal du kravle rundt overalt? - Rygning gør dig irritabel.
- Ryger jeg måske nu? - Har du røget cigaretterne?
Miep kom kun med én pakke.
Det er et godt tidspunkt at stoppe ...
- Du ryger vores penge op! - Klap kaje!
Hvad glor du på?
Jeg har aldrig hørt voksne skændes på den måde.
Vi skændes ikke, vi diskuterer. Jeg har aldrig set så flabet et barn.
Flabet? Mig?
- Annie, drik din mælk. - Du er forkælet.
- Du trænger til nogle smæk. - Husk, min herre, at jeg er en dame.
Du er den mest irriterende ... Hvorfor er du ikke pæn -
- som din søster Margot? Hvorfor skal du altid lave ballade?
Jeg skal give dig et godt råd. Mænd kan ikke lide den slags.
Mænd kan lide piger, der hører efter. Der laver mad og syr ...
Jeg vil hellere skære mine pulsårer over.
Jeg vil være anderledes. Jeg skal til Paris -
- og studere kunst og musik.
Jeg vil være skuespiller eller forfatter, eller danserinde.
Se nu, hvad du har gjort! Din klodsmajor!
Det er en frakke, jeg fik af min far! Du har ødelagt den!
- Jeg kunne kvæle dig! - Petronella ...
Det er bare en frakke.
Du må ikke opføre dig sådan.
Det var et uheld. Det kan ske for alle.
Jeg mener det med at svare igen. Det må du altså ikke.
De er vores gæster. Margot skændes ikke med dem, vel?
Prøv at være lidt som Margot.
Og finde mig i, at de træder på mig? Nej tak.
Jeg forstår dig ikke, Annie. Hvis jeg havde talt sådan til min mor ...
Tiderne er skiftet. Folk er ikke sådan længere.
"Ja, mor. Nej, mor. Som du vil, mor."
Jeg er nødt til at kæmpe for mig selv.
Det behøver ikke at være en kamp. Margot ...
"Margot." Det er det eneste, jeg hører.
Hun gør alt rigtigt, og jeg gør alt forkert.
I er alle sammen imod mig. Især du.
Hvordan kan vi leve sådan? Anne bliver vred, uanset hvad jeg siger.
Du kender Anne. Om en halv time er hun glad igen.
Og så dem. Jeg sagde jo til far, at det ikke ville gå med to familier.
Men han skulle absolut spørge dem.
- Lyden giver mig hjertestop. - Det er Miep. Far?
- Ja? - Det er Miep.
Her er listen.
Er det Miep? Så får jeg endelig nogle smøger.
- Jeg er så ked af det med frakken. - Bare rolig.
- Hr. Kraler. - Hr. Kraler kommer med solskin.
Dirk måtte flygte.
Han er gået under jorden for at slippe for tvangsarbejde.
Men l får hans radio.
- Det skulle han ikke have gjort. - Det er alt for farligt.
Se der!
Vores velsignede radio. Vores øjne og ører mod verden.
Vi hører den tyske sender for musikkens skyld.
Aksetropperne i vest ...
Og vi lytter til BBC for at få håb.
... ubønhørlige angreb fra vores land- og luftstyrker.
Den 8. armé fortsætter fremmarchen.
Det er godt.
Så, Peter. Lad os høre, hvad de siger om nazisterne.
Berlin.
Skal vi lytte til det?
Det rækker, Peter.
Det grønne politi! De har fundet os.
Denne vej, hr. Dussel.
Det er Kraler. Vær venlig at lukke op.
Gudskelov. Det er dem.
- Kraler? - Og Miep. Åbn døren.
Vi havde besøg i nat.
- Det var en tyv. - Kunne De høre ham?
- Ja. - Han var her nedenunder.
- Det vidste vi ikke. - Vi troede, det var politiet.
- Er du sikker, Miep? - I har vel været helt stille?
Vi rørte os ikke. Vi trak næsten ikke vejret.
Det var godt. Det var nemlig tæt på.
Han har gennemrodet skriveborde og skuffer.
Og han fandt pengeskabet, men kunne ikke åbne det.
Han ledte efter vores illegale rationeringskort. De ligger der.
Han kommer sikkert igen. De burde fjerne pengeskabet.
Ja, jeg sætter et skilt op: "Kære tyve, pengeskabet er væk."
- Meget morsomt. - Jeg vil tale med Dem, hr. Frank.
Måske skulle vi fjerne radioen. Brænde den.
Hvis det Grønne Politi finder radioen ...
Så finder de også dagbogen. Brænd den også.
- Så skal jeg brændes med. - Hvor er den?
Finder de os, så er det lige meget, om de finder bogen og radioen ...
Jeg vil helst bringe gode nyheder, men jeg fik besøg af en mand.
Han har en jødisk ven. En tandlæge.
Han tryglede mig om at skjule ham. Derfor kommer jeg til Dem.
Det er meget at forlange, sådan som De bor ...
- Men kan De tage ham? - Selvfølgelig.
- Han hedder Jan Dussel. - Ham kender jeg.
Jeg synes, det er fint. Men hvor skal vi gøre af ham?
- Der er så lidt mad i forvejen ... - Vi kan godt spare mere på maden.
- Han kan få min seng. - Nej, Margot flytter ind her.
- Han får hendes seng. - Jeg henter mine ting.
Hr. Dussel.
Pas på hovedet.
- Kom ind, hr. Dussel. - Det er hr. Frank.
- Otto Frank? - Ja. Giv mig Deres bagage.
- De er i gode hænder. - Jeg skal give frakken tilbage.
- Hvordan kan jeg takke Dem? - Hr. Kraler og Miep.
De er vores livline.
De får det til at lyde som noget heroisk.
- Vi kan bare ikke lide nazisterne. - Jeg ved det.
"Ingen skal fortælle hollænderne, hvad de skal gøre med jøderne."
Vi kommer i morgen for at se, om de behandler Dem ordentligt.
- Farvel, hr. Dussel. - Farvel, Miep.
Velkommen, hr. Dussel.
Det er min kone Edith. Hr. og fru Van Daan og deres søn Peter.
Mine døtre Margot og Anne.
Dav, Anne. Margot.
Sæt Dem, hr. Dussel.
Tak.
Jeg ved, at jeg drømmer. Otto Frank, her.
De er altså ikke i Schweiz. Jeg hørte, at l var flygtet.
- Har De været her hele tiden? - Siden juli.
Har hr. Kraler advaret Dem om, at De ikke får ret meget at spise?
Vi er syv om tre rationeringskort. Og nu altså otte.
Hr. Van Daan, De ved ikke, hvad der sker udenfor, -
- siden De advarer mig om sådan noget.
De forstår ikke, hvad der foregår her i Amsterdam.
Hver dag forsvinder der hundreder afjøder.
De omringer hele karréen og søger fra hus til hus.
Hver dag opdager børn, der kommer fra skole, at forældrene er væk.
Hundreder bliver deporteret.
Folk, som De og jeg kender: Hallensteins og Wessels.
Åh nej.
Man får en indkaldelse. "Kom til stationen på det og det tidspunkt."
"Tag kun det med, De selv kan bære."
Møder man ikke op, så sender de en til Mauthausen. Dødslejren.
- Vi vidste ikke, det var så grelt. - Undskyld mine ord.
- Kender de familien De Vries? - De er væk.
Sanne og jeg går i samme klasse.
Sanne er min bedste veninde.
Hun kom hjem fra skole og opdagede, at hendes forældre var væk.
Hun var alene i to dage, så kom de igen og tog hende også.
Væk?
Ja, sammen med alle andre.
Åh nej.
Der boede en familie Meyerburg tæt på os. Kender De ...?
Det må vente. Hr. Dussel vil sikkert gerne komme på plads.
- Annele, vis hr. Dussel værelset. - Kom med mig, hr. Dussel.
Tilgiv mig, hvis jeg ikke har udtrykt min taknemlighed.
Jeg har fået et stort chok.
Jeg har altid betragtet mig selv som hollænder. Jeg er født her.
Min far er født i Holland, og min farfar.
Og nu efter alle de år ...
I må have mig undskyldt.
Det er så anderledes end det, hr. Kraler fortæller.
- Hr. Kraler siger, det bliver bedre. - Jeg kan bedre lide Kralers version.
Godnat.
- Sig godnat! - Godnat, mor.
Godnat, hr. Frank.
- Har De børn, hr. Dussel? - Nej, jeg har aldrig giftet mig.
- Har De slet ingen familie? - Nej.
Hvor frygteligt. De må være forfærdeligt ensom.
- Jeg har vænnet mig til det. - Det ville jeg aldrig kunne.
Har De heller ingen kæledyr? Kat eller en hund?
Nej, jeg er allergisk over for dyrehår.
- Jeg får astma. - Av, min arm.
Hvad?
- Peter har en kat. - Har han det? Her?
Ja.
Men vi ser den næsten aldrig. Han holder den inde på sit værelse.
- Det skal nok gå. - Det håber jeg.
Jeg håber ikke, jeg kommer til at være en plage for Dem.
Det er, som om jeg kan få alle til at rejse børster.
Jeg kommer altid godt ud af det med de unge.
Patienterne tager altid deres børn med, fordi jeg er god ved dem.
Du behøver ikke at bekymre dig.
- Tak, hr. Dussel. - Godnat.
- Jeg kommer igen. - Godnat, hr. Dussel.
Pas på.
Sanne?
Sanne!
Red mig! Nej, nej!
- Nej! I må ikke tage mig! - Hold op!
Red mig.
Så, så, Annie. Alt er i orden.
Vil De tænde lyset, hr. Dussel? Det var en drøm.
Du er her, i sikkerhed.
Vi må gøre noget ved pigens skrigeri.
Man ved jo aldrig. Hun bringer vores liv i fare.
Hr. Dussel, Anne er jo ikke just frontsoldat, vel?
Vil De godt gå i seng igen? Hun er snart sig selv.
Gå i seng igen.
Undskyld, men jeg går på wc, det eneste sted, hvor der er fred.
- Gå i seng igen. - Vil du have noget vand?
Var det en uhyggelig drøm? Måske skulle du fortælle mig om den.
- Jeg vil helst ikke tale om det. - Prøv at sove.
- Jeg sætter mig ved din side. - Det behøves ikke.
Men jeg vil faktisk meget gerne blive hos dig.
Det vil jeg helst ikke.
Godnat ...
Har du det godt? Er der slet ikke noget, du vil have?
Vil du bede far om at komme?
Selvfølgelig, skat.
Hun spørger efter dig.
- Edith ... - Gå nu. Hun ryster stadig af skræk.
Hun vendte sig bort, da jeg bukkede mig for at kysse hende.
De sparkede døren ind og prøvede at slæbe mig ud, ligesom Sanne.
Det er bare en fase. Alle piger i hendes alder vender sig mod faderen.
- De giver faderen deres kærlighed. - Du var ikke sådan.
Så ...
- Skal jeg læse højt for dig? - Nej, bare sid her hos mig.
- Tror du, nogen har hørt mig? - Nej. Læg dig nu stille og roligt.
Sådan. Og prøv at sove.
Jeg er en stor kujon. Jeg er så skuffet over mig selv.
Jeg tror, jeg er voksen. Men hvis der sker noget, render jeg hen til dig.
- Jeg elsker dig, far. Kun dig. - Annele ...
Det er sandt. Du er den eneste, jeg elsker.
Jeg har tænkt over det længe.
Det er dejligt, at du siger, at du elsker mig.
Men det ville glæde mig mere, hvis du sagde, at du elsker mor.
Hun har brug for din hjælp. Din kærlighed.
Vi har intet til fælles. Hun forstår mig ikke.
Når jeg vil fortælle om min mening, spørger hun, om jeg har forstoppelse.
Du har såret hende meget. Hun sidder derinde og græder.
Åh, far, jeg har været styg, ikke?
Hvad er der galt med mig? Og sig ikke, det bare er en fase.
Hjælp mig.
Der er kun lidt, vi forældre kan gøre for at hjælpe vores børn.
Vi kan kun forsøge at være gode forbilleder.
- Resten må du selv klare. - Det prøver jeg også. Virkelig.
Hver nat tænker jeg på alle de ting, jeg har gjort forkert den dag.
Som da jeg lagde en våd klud i fru Van Daans seng.
Og nu det med mor. Jeg siger til mig selv: "Det var forkert."
Og så beslutter jeg, at jeg aldrig vil gøre det igen.
Noget værre måske, men aldrig det samme.
Jeg har en blid side, far, men jeg tør ikke vise den.
Jeg er bange for, at folk vil grine af mig.
Så den onde Anne kommer ud, mens den gode forbliver skjult.
Jeg prøver at bytte rundt, så den gode Anne er yderst, -
- og den onde bliver inde.
Det er sådan, jeg gerne vil være ... og måske kunne være.
Hvis bare ...
Hun sover.
Torsdag den 29. oktober 1942.
Hr. Dussel og jeg havde et kæmpe skænderi i går.
Ja, hr. Dussel.
Ifølge ham er der absolut intet ved mig, som er i orden.
Mens han kørte på mig, tænkte jeg:
"En skønne dag giver jeg dig sådan et gok, -
- at du ryger op i loftet."
Hvorfor tror alle voksne, at de ved, hvordan børn skal opdrages?
lsær de voksne, som ikke har børn.
Mandag den 9. november 1942.
En herlig nyhed! De allierede er gået i land i Afrika.
Churchill talte på BBC.
... som de så ofte har tildelt andre.
Men dette er ikke enden.
Det er end ikke begyndelsen til enden.
Men måske er det enden på begyndelsen.
Luftangrebene bliver værre.
Britiske fly flyver hen over os dag og nat på vej til Tyskland.
Det er for meget.
Sæt, at de rammer huset. Vi kan ikke gå ud. Hvad gør vi så?
Hvis de rammer huset, er Deres problemer forbi.
Den store eksplosion! Et engelsk fly er styrtet ned midt i karréen!
Peter!
Det er langt væk. Se på dem.
Fru Van Daan, det her burde være musik for Deres ører.
Jo flere fly de sender, jo før er krigen forbi.
- Jo før er vi hjemme igen. - Jeg tror, det aldrig holder op.
Ved du, hvad jeg har lyst til nu? En kop te.
Hvis du drikker te nu, får du ikke noget i morgen.
Jeg er ligeglad.
Også mig, tak.
Hr. Dussel? Vil De have te nu, eller i morgen tidlig?
- I morgen. - Er De sikker på det?
- Jeg vil godt have te nu. - Tagvinduet!
Edith, kom!
Peter!
Vi priser dig, Vorherre, som helligede os med de Ti Bud -
- og befaler os at tænde chanukahlysene.
Vi priser dig, åh Herre, universets hersker, -
- som med vidundere har frelst vore forfædre.
Vi priser dig, åh Herre, universets hersker, -
- som har skænket os liv og næring -
- og har bragt os denne frydefulde tid. Amen.
Mandag den 7. december 1942.
Chanukahfesten faldt tidligt i år.
"Vi tænder dette lys -
- for at fejre de gerninger, muliggjort af modet, -
- som Gud fyldte makkabæernes hjerter med for 2000 år siden."
"De kæmpede mod ligegyldighed, tyranni og undertrykkelse -
- og gav os Templet tilbage."
"Måtte lysene minde os om, at vi bør vende os til Gud, -
- hvorfra vores hjælp kommer." Amen.
"Jeg løfter blikket mod bjergene, hvorfra min hjælp kommer."
"Min hjælp kommer fra Herren, himlens og jordens skaber."
"Han lader ikke din fod vakle, han, som bevarer dig, sover ikke."
"Han, som bevarer lsrael, falder ikke i søvn."
"Herren bevarer dig og er din skygge ved din højre side."
"Herren bevare dig mod alt ondt, han bevare dit liv."
"Herren bevare din udgang og indgang -
- fra nu af til evig tid." Amen.
- Må jeg bede om Deres hatte? - Meget smukt.
- Det var meget bevægende. - Det er ikke slut.
- Hvor skal De hen? - Der er meget mere. Sang og gaver.
Desværre ikke i år.
Til chanukah plejer alle at give gaver.
Ligesom vores Skt. Nikolausdag?
Nej, ikke på den måde. Hvordan kan en jøde glemme chanukah?
Jeg husker især lysene. Først ét, som vi har i aften.
Anden aften to, næste aften tre og så videre, -
- indtil der brænder otte lys. Det er virkelig smukt med otte lys.
Jeg husker gaverne. Vi fik gaver otte dage i træk.
De blev bedre for hver dag.
Vi er alle sammen i live. Det er gaver nok.
- Det er det ikke. Jeg har noget. - Hvad?
- Gaver. - Hun har selv lavet den.
- Er det ikke festligt? - Pragtfuldt.
Til Margot.
Læs det.
Du går aldrig fra koncepterne, du digter hellere et vers
du er for god, mangler aldrig ord
så skriv dem her på kryds og tværs.
Lad mig se. En ny krydsogtværsbog.
Den er gammel, men jeg har slettet alt.
Så kan du lave den igen.
Det er dejligt. Tak for det.
Til fru Van Daan.
Jeg er meget ked af det. Jeg har slet ingen gaver.
Det er shampoo. Jeg har blandet alle sæberester med mit duftevand.
Tak, Anneke!
Jeg ville skrive et digt til alle, men jeg havde ikke tid.
Gaven til Dem, hr. Van Daan, er noget nær Deres hedeste ønske.
- Cigaretter. - Nej, se!
- Cigaretter! - Der er to.
Far fandt noget pibetobak i lommen, og så lavede vi dem.
Eller far gjorde.
Hold da op!
Tænd den! Kom så!
Det er tobak. Virkelig.
Der er kun lidt fnuller i.
Det virker!
Tak, Annie.
Hr. Van Daan!
Til Mor. En hilsen til chanukah.
Hermed lover jeg at gøre i hele ti timer for dig
alt det du siger til mig
Underskrevet: Anne Frank.
Du gør lige, hvad du får besked på, i ti timer?
- Vil De sælge den seddel? - Aldrig.
Det er den kostbareste gave, jeg har fået i mit liv.
- Til far. - Jeg skulle slet ikke have gaver.
Det er et tørklæde. Du kan binde det om halsen, ligesom en kravat.
Jeg har strikket det i mørket. Det ser bedre ud i mørket.
Det er flot. Tak skal du have, Annele.
- Det er en drøm. - Smukt, ikke? Tak, Anne.
- Til Mouschi. - Det vil han kunne lide.
Og det her er til dig selv.
Fra frøken Jap-Jap.
Kom så, åbn den. Har du ikke tænkt dig at åbne den?
- Vis nu, hvad det er. - Det er en barberskraber.
Miep købte den brugt. Men du har jo brug for en skraber.
- Til hvad? - Se på hans overlæbe.
Vil han have det væk? Smør lidt mælk på og lad katten slikke det af.
- De tror, De er morsom, hva'? - Han kan ikke vente med at prøve.
- Jeg skal give gaven til Mouschi. - Mouschi, Mouschi, Mouschi ...
Og sidst men ikke mindst, min værelseskammerat, hr. Dussel.
Noget til mig?
- Kapsler? - Det er ørepropper.
Så hører De mig ikke, når jeg kaster mig rundt.
Jeg har selv lavet dem. Prøv, om De kan høre mig.
- Mener du sådan her? - Er De klar?
- Hvad? - Er De klar?
- De er røget ind. - Han kan ikke få dem ud.
Hvad er der? Tag dem ud.
Jeg har dem.
Tak.
Det er en rigtig chanukah.
Nu skal vi synge, far. Vent, til De hører chanukahsangen.
Chanukah, chanukah, dejlige fest ...
Annele, jeg synes ikke, vi skal synge. Det er en glædessang.
- Man risikerer at blive revet med. - Jeg lover ikke at synge for højt.
Meget sagte, så. Jeg holder øje med dig ...
Jeg har sagt, du ikke måtte komme herind med katten.
Hvor er din forstand?
Ud med den kat! Du hørte det godt. Tag den med ud!
- Jeg har ikke nogen kat. - Hr. Dussel ...
Det behøver ikke at være katten.
Bare nogle kattehår på tøjet er nok.
- Vi skiller os af med den. - Endelig lytter De til mig.
Jeg gør det ikke for Deres skyld. Det er jo bare psykisk.
Jeg gør det, fordi jeg er træt af, at katten æder vores mad.
- Jeg giver ham kun affald. - Han bliver tykkere og tykkere.
Den rådne kat ser sundere ud, end vi gør. Han ryger i nat.
- Nej! - Det må De ikke, hr. Van Daan.
Det er Peters kat. Han elsker den.
- Hvis katten skal ud, går jeg også. - Gå bare.
Hverken han eller katten skal gå. Hvad er der med dig? Det er chanukah.
Vil du ikke nok synge, Annie?
Åh chanukah, chanukah dejlige fest ...
Annele ...
Jeg synes, vi skal puste lysene ud først.
- Så har vi også noget til i morgen. - De skal have lov at brænde ud.
Gud forstår nok, at der er knaphed. Pris Vorherre, som skænker os -
- denne frydefulde fest. Amen.
- Jeg tror, de er gået. - De har fundet os.
- Så ville de være her nu. - Jeg ved, det var det Grønne Politi.
- De er gået for at hente hjælp. - Måske leder Gestapo efter papirer.
Måske var det endnu en tyv.
- Jeg går ned. - Måske er de der stadigvæk.
Det er lørdag. Kraler og Miep kommer først på mandag.
Vi kan ikke leve med den usikkerhed.
Hent vores penge. Man siger, at de kan bestikkes.
- Ti stille. - Vil du ende i en kz-lejr?
- Vil du vente, til de henter dig? - Ti stille!
Nogen skal gå ned og hente far.
- Har De ikke gjort nok? - Hr. Van Daan.
Annie!
Jeg løfter blikket mod bjergene, hvorfra kommer min hjælp.
Min hjælp kommer fra Herren, himlen og jordens skaber.
Han, som bevarer dig, sover ikke.
Han, som bevarer lsrael, falder ikke i søvn.
Herren bevarer dig, Herren er din skygge ved din højre side.
Her.
Jeg går ind og kigger, om det er rigtigt.
- Herren bevare mig mod alt ondt. - Hør mig, lsrael.
Herren bevare din udgang og din indgang.
Han rendte med skrivemaskinen. Han lukkede ikke engang døren.
Så kom der en vægter.
Der var en tyv. Han er flygtet.
Jeg låser døren.
- De er gået og har låst døren. - Gudskelov.
Jeg vil næsten hellere pågribes, end at trække pinen ud.
- Faren er drevet over. - Hvem siger det?
- Vi er i større fare end nogensinde. - Vil De være venlig og tie stille?
Takket være denne klodrian ved nogen, at vi er her.
- Nogen ved, at vi skjuler os her. - Det var en tyv.
Tror du, han siger til politiet: "I nat brød jeg ind et sted -
- og hørte en lyd ovenpå?"
Jeg tror, tyven vil blive fanget. Så slår han en handel af med Gestapo.
"Hvis l lader mig slippe, viser jeg jer, hvor der er nogle jøder."
- Det tror jeg. - Han har ret.
Vi kan ikke blive her, mor.
- Lad os gå. - Gå? Hvorhen?
Ja, hvor?
Har vi mistet troen? Modet?
Lige før troede vi, at nu kom de.
Vi troede, det var forbi, men det var det ikke. Vi er i live.
Vi takker dig, Gud, for din nåde.
Du har atter skånet os. Amen.
Annele? Sangen.
Hvad med sangen?
Glædelig chanukah.
Lørdag den 1 . januar 1944.
Et nyt år er begyndt, og vi er stadig i vores skjulested.
Vi har nu været her i et år, 5 måneder og 25 dage.
Et medlem af familien har forladt os.
Mouschi er løbet bort.
Vi er alle sammen tyndere. Van Daans skændes, som altid.
Mor forstår mig stadigvæk ikke. Men jeg forstår heller ikke hende.
Der er sket én stor forandring.
Den er sket inde i mig selv.
Jeg har læst, at piger i min alder ikke altid er så sikre på sig selv.
De bliver stille -
- og tænker på det mirakel, der sker i deres krop.
Jeg synes, det, der sker med mig, er vidunderligt.
Ikke kun i det ydre, men også indvendigt.
Hver gang, det sker, føler jeg, jeg gemmer på en sød hemmelighed.
Og jeg længes efter tiden, hvor jeg vil føle hemmeligheden igen.
Annele! Peter!
En dejlig overraskelse. Hr. Kraler og Miep er her.
Tak, men De burde da holde mindst én dag for Dem selv.
Det må du ikke sige. Det er skønt at se dem igen.
- Godt nytår, hr. Dussel. - Godt nytår.
- Har du det bedre, Margot? - Det går.
Vi har givet hende alle mulige piller, så hun ikke hoster.
Se, hvad Miep har taget med! En kage!
- En kage ... - Jeg henter tallerkner.
Tak, Miep!
Du må have brugt flere ugers sukkerrationer.
- Er den ikke smuk? - Jeg har ikke set kage i evigheder.
Ikke siden den, du kom med sidste år. Der stod "Fred i 1943" på.
"Fred i 1944."
Freden må jo komme en dag.
Værsgo, min ven. Så ...
- Hvor mange er vi? - Ikke noget til mig.
- Kom nu, Miep. - Udmærket. Så er vi 1 , 2, 3 ...
- Syv ... - Otte! Som vi plejer at være.
Jeg gik ud fra, Margot ikke skulle have noget.
- Hvorfor ikke? - Det skader ikke.
Jeg ville bare undgå, at hun begyndte at hoste igen.
Fru Frank skal skære kagen.
- Hvad mener De? - Fru Frank fordeler tingene bedre.
- Hvad mener De? - Glem det. Det er spild af tid.
Giver jeg ikke altid lige meget til alle?
Ikke? Ti stille, jeg vil have et svar.
- Gør jeg ikke det? - Jo, jo, jo ...
Alle får nøjagtigt det samme. Hr. Van Daan får bare lidt mere.
- Det er løgn! Hun skærer ... - Hr. Van Daan!
Ser du det, Miep? En lille kage og vi bliver helt kulrede.
- Værsgo, fru Frank. - Tak for det.
Er De sikker på, at De ikke vil have noget?
- Miep? - Nej tak. Virkelig ikke.
Skær nu kagen.
Tak.
Det er til dig, Peter.
Måske er Mouschi gået tilbage til vores hus? Kan du gå over og kigge?
Når han har været væk i en uge ...
Brug pæren. Nogen har for længst spist katten til middag.
Den er dejlig, Miep.
Jeg må løbe. Der er fest i aften.
Hvor skønt! Husk alt tøjet, folk har på, og maden osv.
- Og fortæl os om det i morgen. - Du får en fyldestgørende rapport.
Vent lige lidt. Du skal gøre noget for mig.
Hvor skal du hen? Hvad skal du?
Nej! Du tager ikke frakken.
- Hvad er der i vejen? - Far vil sælge pelsfrakken.
- Hun er vild med den. - Den er min!
Jeg har fået den af min far!
Kan man være så dum, at man tænker på en pelsfrakke i denne tid?
Det kommer ikke Dem ved! Og hvis De siger mere ...
Bare lidt uenighed om fornuften i at sælge frakken.
Som jeg tit har forklaret min kone, er det selvisk at beholde den, -
- når folk derude har et desperat behov for tøj.
Vil De sælge den for os? De får nok en god pris.
Og kan De skaffe nogle cigaretter? Mærket er ligegyldigt.
Det er svært at få fat i dem, men jeg skal prøve.
På gensyn.
Hr. Frank? Må jeg tale med Dem?
Der er sket noget, ikke, hr. Kraler?
Hvis det angår os, bør alle høre det.
- Børnene ... - Fantasien er værre end sandheden.
Der er en mand på lageret. Karl. De kender ham.
Han kom ind på kontoret, lukkede døren og spurgte:
"Har De hørt fra hr. Frank?" Jeg sagde, De vist var i Schweiz.
Han kendte også rygtet, men troede, at jeg vidste mere.
Jeg forsøgte at glemme det.
Men i går kom vi ud af lagerrummet derude.
Jeg var på vej ned til kontoret. Jeg så mig tilbage.
Han stod og stirrede på bogreolen.
Han sagde: "Jeg synes, jeg kan huske en dør her."
"Var her ikke en dør, der førte op til loftet?"
Så krævede han flere penge. 20 gylden mere om ugen.
- Afpresning. - Af den beskedne slags.
- Det er kun begyndelsen. - Ved De, hvad jeg tror?
Han var tyven den nat. Derfor ved han, at vi er her.
- Hvad sagde De til ham? - At jeg måtte tænke over det.
Skal jeg betale? Eller tage en chance og fyre ham?
Fyr ham ikke, for guds skyld.
Betal ham. Behold ham, så De kan holde øje med ham.
Er det meget? Hvad betaler man i dag?
Det er, hvad han kan få i en våbenfabrik.
Men jeg ved faktisk ikke, om han ved det eller ej.
Tilbyd det halve. Så ved vi snart, om han afpresser Dem.
Så skal vi jo betale.
- Vi må betale, hvad han vil have. - Lad os afgøre det til den tid.
Måske er det bare indbildning. Man er snart nået dertil, -
- hvor man mistænker alt og alle.
Hvad betyder det, at telefonen ringer på en fridag?
Det er min kone. Jeg sagde, jeg skulle se på nogle papirer.
Hun skulle ringe her, når hun kom ud af kirken.
Godt nytår.
Farvel, hr. Kraler.
- Jeg tilbyder ham det halve. - Tak, hr. Kraler.
De kan takke Deres søn for det her! Ham og hans forbandede kat!
Jeg siger jer: Det er bare et spørgsmål om tid.
Af og til ønsker jeg, at enden ville komme.
- Margot! - Så vidste vi da, hvor vi stod.
Du skulle skamme dig!
Tænk på, hvor heldige vi er. Tænk på de tusinder, der dør hver dag.
- Tænk på dem i kz-lejrene. - Hvad hjælper det?
Hvad hjælper det at tænke på elendighed, når man har det elendigt?
Det er tåbeligt! Vi er unge, Margot, Peter og jeg.
I voksne har haft jeres chance.
Se på os. Hvis vi skal tænke på alverdens gru, er vi fortabte.
Vi prøver at holde fast i nogle idealer -
- i en tid, hvor idealer og håb bliver knust.
Det er ikke vores skyld, at verden er noget rod.
- Vi var slet ikke født. - Hør nu her ...
Lad det ikke gå ud over os!
Hun taler, som om vi startede krigen.
Har vi startet krigen?
- Du glemte den her. - Tak.
Jeg synes, du var god. Du ved, hvad man skal sige til dem.
Jeg kan ikke tænke, når jeg er vred.
Jeg siger for meget. Jeg sårer folks følelser.
Jeg synes, du er god som du er.
Tak, Peter.
Da Dussel talte om, at Mouschi var blevet spist, -
- havde jeg lyst til at slå ham. Det plejede jeg at gøre i skolen.
- Nu gemmer jeg mig for konflikter. - Du er så heldig at have et værelse.
Hans Nåde er altid på mit.
Når de kører på mig, skal jeg bare finde mig i det.
- Du gav da lidt igen. - Jeg bliver så vred.
De har dannet sig en mening om alt.
Vi prøver stadigvæk at finde ud af det.
Vi har problemer, som ingen andre i vores alder har haft.
Og bedst som man tror, de er løst, kommer der noget nyt, og bum ...
Så kan man starte forfra.
- Jeg synes, din far er god nok. - Det er han også.
Han er den eneste, der giver mig følelsen af, at jeg har fornuft.
Er det ikke sjovt med dig og mig?
Vi har været sammen så længe, og det er første gang, vi rigtigt snakker.
Det hjælper at have nogen at snakke med, ikke?
Det hjælper med at lette trykket.
Hver gang, du vil lette trykket, -
- kan du komme ind til mig.
- Jeg kan få ret meget tryk på. - Det er fint med mig.
Mener du det?
Det sagde jeg jo, ikke?
- Godnat. - Godnat.
Godnat.
- Må jeg komme ind? - Nej. Jeg er ikke klædt på.
Margot?
- Er jeg forfærdeligt grim? - Hold op med at fiske.
- Sig det nu. - Selvfølgelig er du ikke det.
Du har smukke øjne, du har meget liv i dig, og ...
- Må jeg komme ind? - Ja, mor.
- Hr. Dussel bliver utålmodig. - Han har værelset hele dagen.
Skal du ikke op til Peter igen?
Det var meningen.
- Måske forstyrrer du ham. - Mor, jeg har altså lidt intuition.
Må jeg bede dig om én ting? Lad være med at lukke døren.
Du lyder som fru Van Daan.
Jeg antyder ikke, at der er noget galt i det.
Du skal bare ikke udsætte dig selv for kritik.
Jeg beklager, mor, men jeg går ind til Peter.
Petronella van Daan skal ikke spolere vores venskab.
Et øjeblik, hr. Dussel.
Da jeg var ung, besøgte drengene pigerne.
Peters værelse er det eneste sted, hvor de kan snakke.
Sådan kaldte man det ikke dengang.
Margot, jeg er ked af, at du bliver til overs.
- Jeg føler mig skyldig. - Hvorfor det?
Jeg mener, hver gang, jeg går ind på Peters værelse, -
- føler jeg, at jeg sårer dig.
Hvis det havde været mig, ville jeg være afsindigt jaloux.
Jeg er også lidt jaloux. Men ikke på dig og Peter.
Jeg er ... bare lidt ked af, at jeg ikke har nogen, -
- som jeg kan tale med om mine følelser.
- Margot, jeg vil ikke ... - Du har fundet en ven.
Du skal nyde det. Jeg føler bare, -
- at jeg også har ret til at dele mine følelser med en.
Jeg ved bare, at Peter aldrig kan blive den person.
Måske er der ingen grund til at være jaloux.
Måske skal jeg bare erstatte katten.
- Må jeg så bruge mit værelse? - Et øjeblik, kære hr. Dussel.
Nå, så skal jeg løbe spidsrod.
Tusind tak.
Se hende.
Jeg ser aldrig min søn.
Et øjeblik, lille ven.
Jeg vil gerne sige noget til min søn.
Jeg vil ikke have, at du bliver oppe til midt om natten.
Du har brug for søvn.
Annie går i seng præcis klokken 21 .
- Ikke, Annie? - Jo, mor. Må vi gå nu?
Lyt til klokkerne.
Er de ikke umulige?
De behandler os som børn.
Lad dig ikke gå på af det. Det gør jeg ikke.
Man kan nok ikke bebrejde dem.
De tænker på, hvordan de var, da de var unge.
De forstår ikke, at vi er kommet meget længere.
Jeg ved allerede, hvad jeg vil lave.
Jeg vil være journalist. Jeg elsker at skrive.
Hvad vil du lave?
Jeg ved, hvad jeg vil lige nu.
Jeg vil slutte mig til den hollandske undergrundshær i England.
Det mener du ikke. Du ville aldrig nå det.
Jo, jeg ville.
Kun få af de hundreder, der prøver, klarer det.
Jeg ved det. Men jeg vil gerne slå igen.
Det er ikke noget for mig bare at sidde her.
Du kan godt lide Margot, ikke? Du kunne lide hende med det samme.
Mere end mig.
- Det ved jeg ikke ... - Det gør ikke noget.
Alle har det på den måde. Margot er så god.
Hun er sød og klog og køn. Det er jeg ikke.
- Det ville jeg ikke sige. - Nej, jeg er ej.
Jeg er godt klar over, at jeg ikke er nogen skønhed.
- Det bliver jeg aldrig. - Jeg er helt uenig.
- Jeg synes, du er smuk. - Det passer ikke.
Og så én ting til. Du har forandret dig.
- Siden begyndelsen, mener jeg. - Har jeg?
Før syntes jeg, at du kæftede ret meget op.
Og hvad synes du nu? Hvordan har jeg forandret mig?
Tja ...
Du er mere stille.
Godt, at du ikke bare hader mig.
Det har jeg aldrig sagt.
Når du er kommet ud herfra, tænker du nok aldrig på mig igen.
Sludder.
Når du er tilbage hos vennerne, vil du sige:
"Hvad var det, jeg så i frk. Jap-Jap?"
- Jeg har ingen venner. - Selvfølgelig har du det, Peter.
- Alle har venner. - Ikke mig.
Jeg vil ikke have nogen. Jeg klarer mig fint uden.
Betyder det, at du også klarer dig uden mig?
Jeg betragter mig selv som en ven.
Nej. Hvis de var ligesom dig, -
- ville det være anderledes.
Peter?
Har du kysset en pige?
Ja. Én gang.
Var hun smuk? Pigen, du kyssede?
Jeg havde bind for øjnene.
Det var sådan en kysseleg til en fest.
Så tæller det jo ikke rigtigt.
Det gjorde det for mig.
Jeg er blevet kysset to gange.
En gang kyssede en fremmed mand mig på kinden, -
- da han hjalp mig op fra isen. Jeg græd.
Den anden var en af fars venner, som kyssede mig på hånden.
Man kan ikke sige, at de tæller, vel?
Det synes jeg ikke.
Margot ville aldrig kysse nogen, før hun var forlovet.
Jeg er også sikker på, at mor aldrig har rørt en anden mand end far.
Men jeg ved ikke rigtigt. Alt er så anderledes nu.
Hvad synes du?
Må en pige ikke kysse nogen, medmindre hun er forlovet?
Det er svært at finde ud af, hvad man bør gøre.
Her sidder vi, mens verden styrter sammen omkring os.
Og man tænker ...
Man ved jo ikke, hvad der sker i morgen.
Hvad synes du?
Det afhænger nok af pigen.
Med nogen ville det være forkert, lige meget hvad de gør.
Men med andre ...
... ville det ikke nødvendigvis være forkert. Jeg har altid ment ...
Jeg må hellere gå.
Det er rigtigt.
Godnat.
- De afholder dig ikke fra at komme? - Nej.
Måske tager jeg min dagbog med.
Der står så meget i, jeg vil tale med dig om.
- Der står meget om dig. - Hvordan?
Tja ... Der er noget, som du helst ikke må se.
Jeg syntes, du var et nul. Ligesom du syntes om mig.
Ser du anderledes på det nu? Jeg ser også anderledes på dig.
Vent og se.
Godnat, Annele.
Godnat, Anne.
Der er en stille glæde udenfor. Invasionsfeberen stiger hver dag.
Folk taler kun om håbet om at blive befriet.
Det må gerne ske meget snart. Vi har fået dårlige nyheder.
De, der leverede rationeringskort til Miep, er blevet anholdt.
Hr. Kraler er indlagt. Han har vist mavesår.
Det er desværre nok pga. os. Miep skal passe firmaet og os.
Hvor er vi heldige, når man tænker på, hvad der sker i verden.
Jeg kan mærke, at foråret kommer. Jeg kan mærke det i krop og sjæl.
Jeg er i vildrede.
Jeg længes ... jeg længes så meget efter alt.
Otto! Skynd dig!
Han stjæler maden! Hr. Van Daan har stjålet!
- Slip mig! - Hvad sker der?
- Se på brødet! - Din lusede tyv! Din usling!
Slip ham, hr. Dussel. Peter! Hjælp mig!
Slip ham! Slip!
- Putti, hvad er der? - Han stjal af brødet!
Det var altså Dem. Og vi troede, det var rotterne.
Hvor kunne De, hr. Van Daan?
- Jeg er sulten. - Vi er alle sultne.
Børnene bliver tyndere og tyndere.
Deres egen søn klager i søvne af sult.
Og så kommer De ned om natten og stjæler børnenes mad!
Han har brug for mere mad end os. Han er en stor mand.
Og De! De er endnu værre! Og De er endda mor.
Alligevel ofrer De Deres søn for denne mand, denne ...
Tro ikke, at jeg ikke har set, at De altid gemmer det bedste til ham!
Jeg har set det hver dag og holdt mund.
Men nu er det slut!
I skal ud! Han skal forsvinde herfra!
- Edith ... - Forsvinde?
Hvad mener De?
- Pak Deres ting og forsvind! - Du kan du ikke mene.
Vi har levet side om side i to år og respekteret hinandens rettigheder.
Vi har levet sammen i fred. Skal det ødelægges?
Hr. Van Daan, jeg ved, at det ikke vil gentage sig.
- Nej, nej. - Én gang tyv, altid tyv.
Jeg vil have dem ud herfra. Nu!
Mor? Du kan da ikke smide Peter ud. Han har ikke gjort noget.
Peter må godt blive.
Jeg er nødt til at gå med ham. Han er min far.
Den mand ved ikke, hvad det vil sige at være far.
- Det ville føles forkert at blive. - Som du vil.
Peter. Nej.
Vil De virkelig sætte os på gaden, fru Frank?
- De kan finde et nyt skjulested. - Hvor finder vi en kælder?
Eller et skab?
Hr. Frank ...
De sagde til Putti, at De aldrig ville glemme hans hjælp -
- den gang, De kom til Holland. At De aldrig ville kunne betale ...
Hvis min mand skylder jer noget, har han betalt gælden!
Edith, jeg kan slet ikke genkende dig.
- Jeg burde have sagt noget før. - Venlighed er spildt på visse folk.
Uden Dem havde vi haft rigeligt!
Fru Van Daan, kom nu!
Nazisterne behøver ikke at ødelægge os. Vi gør det selv.
Mor, du må ikke bortvise dem. Så bliver de fanget.
De kan blive, til Miep finder et skjulested til dem.
Fru Frank, hr. Frank, Margot.
Vi er vel ikke synket så dybt, at vi skal slås indbyrdes om mad.
Her er Anne, fru Van Daan, hr. Van Daan.
Kan du se, hvad han laver?
... flere nyheder om invasionen. Har l hørt det? "Jeg gentager."
"Landgangen begyndte i morges i Normandiet." Hør!
D-dag er kommet. I de tidlige morgentimer -
- er en stor flåde på 4000 skibe ...
- Peter og mig selv. - De beholder alle de store.
- Nej. - Jo. Se her.
Den er min. Og det hr. Van Daans.
Hold op! Hold op med at tælle kartofler!
- Hr. Frank! - Hr. Dussel ...
- Lad hende ikke se den slags! - Det er fru Franks!
Invasionen er startet!
Herlige nyheder! Invasionen er begyndt!
Har l hørt det? De er gået i land i Normandiet!
- Briterne, amerikanerne. - Alle sammen.
Hollændere, franskmænd, polakker ...
D-dag kalder de det.
- Det er mig: Kraler. - Det kan det ikke være.
Har l hørt det?
Er det ikke fantastisk? Da sygeplejersken fortalte det, -
- sagde jeg: "Jeg må være sammen med mine venner."
Åbn porten i Oranjes navn
de allierede er gået i land vi vil kæmpe alle mand
til friheden er vores igen
ja, friheden er vores igen
åbn porten i Oranjes navn
de allierede er gået i land
vi vil kæmpe alle mand til friheden er vores igen
ja, friheden er vores igen
friheden er vores igen.
Hurtigt, inden arbejderne kommer. Jeg kommer tilbage senere.
- Farvel, mine kære venner. - Tak, Miep.
- Putti, hvad er der? - Jeg skammer mig så meget!
- Må vi være fri. - Putti, lad nu være.
Har De ikke hørt det? Vi bliver befriet.
Det er tid til glæde.
At stjæle brød fra børn!
Vi har alle gjort ting, vi skammer os over.
Tag den måde, jeg har behandlet mor på.
- Nej, Annele ... - Jo, jeg har været ondskabsfuld.
Ikke som mig! Ingen er så ond som mig!
Hold op! Lad os være glade!
Edith ...
Når jeg tænker på de frygtelige ting, jeg har sagt.
Nej, nej, De har ret.
At jeg talte sådan til Dem! Vores ven! Vores gæst!
Hold så op! I ødelægger hele invasionen.
Almægtige Gud, vores sønner, nationens stolthed, ...
... er i dag begyndt på en stor mission.
Løft hjertet. Ud af sorgens og tabets dyb -
- bliver menneskehedens pragt genskabt.
For tiden er stemningen meget bedre.
Nyhederne om invasionen er stadig gode.
Det bedste er, at jeg kan fornemme, at der er venner på vej til os.
Vor elskede dronning har talt. Hun brugte ord som "snart", -
- "når jeg vender hjem", "hurtig befrielse".
Hvem ved? Måske erjeg tilbage i skolen til efteråret.
Onsdag 2. juli 1944.
Invasionen synes at være kørt fast.
Hr. Kraler er indlagt igen. Han skal opereres.
Det er, som om D-dag var for meget for ham.
Tak.
Hvor bittert. Miep siger, at lagermanden ikke ved noget.
Og så betaler vi ham alle de penge.
Vores kære grønthandler er på vej til en kz-lejr.
Han blev anholdt i dag for at have skjult to jøder.
Der er ikke meget. De har anholdt hr. Hauk, vores grønthandler.
Den anden nyhed er, at Gestapo har fundet den stjålne skrivemaskine.
Så vil de spore den tilbage til os.
Du skal passe på!
Alle er nedtrykte. Selv far kan ikke få deres humør op.
Jeg har også tit været nede, men aldrig helt fortvivlet.
Jeg kan ryste tingene af mig ved at skrive.
Men det store spørgsmål er: Vil jeg nogensinde skrive godt?
Jeg vil så gerne.
Jeg vil leve videre efter min død.
Så ringer den igen. Hører De, hr. Frank?
- Ja, jeg hører det. - Det er tredje gang.
Tredje gang i rap. Det er et tegn.
Det er Miep, der ringer.
Af en eller anden grund kan hun ikke komme. Nu vil hun advare os.
- Jeg beder Dem, hr. Dussel ... - De taler for døve ører.
Der må være sket noget, hr. Frank.
Miep har ikke været her i tre dage.
Og i dag er der ingen på arbejde. Der er stille i hele bygningen.
Måske er det søndag. Måske har vi bare ikke styr på dagene.
- Dig med dagbogen, hvad dag er det? - Jeg har styr på dagene.
Jeg ved præcis, hvad dag det er. Det er fredag den 4. august.
Det er fredag, og ingen er på arbejde.
Jeg siger jer: Hr. Kraler er død. Det er den eneste forklaring.
Han er død. De har lukket ejendommen, og det vil Miep sige til os.
- Hun ville aldrig ringe. - Jeg beder Dem: Tag telefonen.
De behøver ikke at sige noget. Bare høre, om det er Miep.
- Tag nu for pokker den telefon! - Jeg har sagt: Nej.
Jeg gør intet, der kan afsløre, at vi er her.
Hr. Frank har ret.
- Vi ved godt, hvem du holder med. - Vi skal bare vente tålmodigt.
Så tror jeg, at der kommer hjælp.
Hr. Dussel ...
Hr. Dussel! Hr. Dussel!
For sent.
Så vi venter bare her ... til vi dør.
Jeg holder det ikke ud. Jeg tager mit eget liv.
Det ville jo glæde dig. Du ønsker mig død.
Hvis skyld er det, at vi er her? Vi kunne være i USA eller Schweiz nu.
Men nej. Du ville ikke af sted, ikke efterlade dine elskede ting.
- Dine møbler! - Ja, bare giv mig skylden.
- Det er min skyld. - Dine hatte! Dine sko! Dine fade!
Jeg har aldrig haft noget for mig selv. Alt var for at behage dig!
Se, Peter. Se himlen.
Er skyerne ikke smukke?
Sikke en dejlig dag.
Ved du, hvad jeg gør, når jeg ikke kan holde ud at være låst inde?
Så går jeg udenfor i tankerne.
Jeg forestiller mig, at jeg går tur med far i parken, -
- hvor krokusserne og violerne vokser på skråningerne.
Ved du ...
... hvad det bedste er ved at lade tankerne flyve?
Man kan få det, som man vil have det.
Roser, violer og tulipaner kan blomstre på samme årstid.
Er det ikke pragtfuldt?
Da jeg kunne komme ud, tog jeg det bare for givet.
Men herinde er jeg blevet tosset med naturen.
Jeg er bare blevet tosset. Og hvis der ikke snart sker noget, -
- hvis vi ikke kommer ud herfra ... Jeg kan snart ikke klare mere.
- Jeg ville ønske, du havde en tro. - Ellers tak.
- Det er ikke mig. - Du behøver ikke være ortodoks.
Eller tro på himmel og helvede, skærsilden osv.
Jeg mener bare en eller anden tro. Det er lige meget, hvad det er.
Bare tro på noget.
Når jeg tænker på alt det derude ... Træer og blomster, -
- og mågerne ...
Når jeg tænker på, hvor kær du er ...
På godheden i de mennesker, vi kender: Hr. Kraler, Miep -
- og grønthandleren. De sætter livet på spil for os hver dag.
Når jeg tænker på alt det gode, er jeg ikke bange længere.
Jeg finder mig selv.
- Og Gud ... - Det er meget godt, men ...
Når jeg begynder at tænke, bliver jeg vred.
Se på os. Vi har skjult os her i to år.
Vi kan ikke røre os. Fanget som ...
Vi venter bare på, at de kommer og tager os.
Vi er ikke det eneste folk, der lider. Folk har altid lidt.
Så den ene race, så den anden.
- Og alligevel ... - Det får jeg det ikke bedre af.
Jeg ved, det er svært at tro, når folk gør så forfærdelige ting ...
Men ved du, hvad jeg tænker på? Måske går verden igennem en fase, -
- ligesom jeg gjorde med mor. Det går over.
Måske først om nogle århundreder, men en skønne dag ...
Trods alt tror jeg stadigvæk på, -
- at mennesket er godt inderst inde.
Det vil jeg se nu, ikke om tusind år.
Hvis du bare kunne se på det som en del af en større sammenhæng.
At vi kun er et minut i evigheden.
Hør os lige. Vi mundhugges som to voksne.
Se himlen. Er den ikke smuk?
En dag når vi kommer ud, vil jeg ...
I to år har vi levet i angst. Nu kan vi leve i håbet.
Vores ophold her synes at være forbi.
De har kun givet os lidt tid til at pakke.
Vi må hver tage en taske med det tøj, der kan være i den.
Intet andet. Så, kære dagbog ...
... det betyder altså, at jeg må lade dig blive her.
Farvel så længe.
P.S. Hvem det end måtte være ...
Hvis du finder denne dagbog, vil du så ikke nok gemme den til mig?
En skønne dag håber jeg at ...
Det er alt.
Jeg var på landet efter mad. Da jeg kom tilbage, var politiet der.
Vi har fundet ud af, hvordan de fik det at vide.
Det var indbrudstyven. Vi ved, hvem det er ...
Det virker underligt nu, men vi var fulde af håb i den hollandske lejr.
Krigen forløb godt. De allierede stormede frem i Frankrig.
Vi var sikre på, at de ville nå til os ...
Men ...
I september blev vi bragt til Polen. Kvinderne kom i en separat lejr.
Derfra blev de sendt til Belsen. Jeg blev i Auschwitz.
I januar blev de få tilbageværende af os befriet.
Men krigen var ikke forbi.
Det tog lang tid at komme hjem. Hver gang, toget standsede, -
- sprang vi ud og gik fra den ene gruppe til den anden.
"Hvor var du? I Belsen? Eller Buchenwald?"
"I Mauthausen?"
"Kender De måske min kone? Har De set min mand, -
- min søn, min datter?"
Sådan hørte jeg om min kones død. Margots. Van Daans.
Peter. Dussel.
Men ...
Anne ... Jeg blev ved med at håbe.
I går var jeg i Rotterdam.
Jeg mødte en kvinde. Hun var i Belsen sammen med Anne.
Så nu ved jeg det.
Trods alt tror jeg stadigvæk på, at mennesket er godt inderst inde.
Hun får mig til at skamme mig.